Буяння вічної весни: Михайло Вериківський і незавершена музична революція 1920-х років - Бентя, Юлія (Науковий журнал ХУДОЖНЯ КУЛЬТУРА. АКТУАЛЬНІ ПРОБЛЕМИ, 2025)
Михайло Вериківський (1896–1962) належить до блискучої когорти українських музикантів універсального обдарування, чий творчий злет розпочався у 1920‐х роках і чия мистецька спадщина є невід’ємною частиною українського модернізму. Найточнішою метафорою для творчості Михайла Вериківського 1920‐х років видається буяння вічної весни. Цей троп характеризує його найважливіші та найреволюційніші композиції. Серед них— симфонічна сюїта «Веснянки» (1924) та балет «Весняна казка» (прем’єра 1931 року вХаркові під назвою «Пан Каньовський»). У1929 році композитор оркестрував хор «Авже весна» з дитячої опери Миколи Лисенка «Зима іВесна». Назва «Веснянка» відсилає до п’єси для скрипки тафортепіано Вериківського, яку він написав у співавторстві зі скрипалем Давидом Бертьє. Унаступні десятиліття композитор працював над сценарієм опери «Весняний потік» та написав «Весняну сюїту» для мішаного хору a cappella на вірші Івана Франка. В«Українській сюїті» для скрипки та симфонічного оркестру друга частина має назву «Веснянка». Фортепіанний цикл «Волинські акварелі» завершується частиною «Весняні ігрища біля Дівочого озера». Мотив весни пронизує чимало його романсів, хорових творів та творів для дітей. Вериківський високо цінував плідні 1920‐ті роки і не хотів втрачати зв’язок зїхнім духом попри ідеологічні чистки 1930‐хі 1940‐х років, після яких йому заборонили викладати композицію вКиївській державній консерваторії, але дозволили очолити кафедру хорового диригування. Наприкінці життя, під час хрущовської відлиги, він працював над новими редакціями своїх ранніх творів і намагався завершити деякі чернетки. Архів Вериківського засвідчує, що у композитора було значно більше ідей і розпочатих проєктів, ніж тих, які він встигнув завершити. Це може здатися його особистою драмою, проте постійна ревізія ідей ізадумів стала його способом бути продуктивним у творчій праці. Адекватне бачення творчої особистості Вериківського як видатного митця епохи модернізму зїї ідеалом вічного оновлення можливе лише як результат скрупульозного дослідження його рукописів, зокрема й незавершених, і це вкотре нагадує про необхідність звернення до архівних імузейних першоджерел для оновлення застарілих уявлень про українських митців минулого іформування сучасного критичного бачення їхнього творчого доробку.