Мистецтво вибудовувати і розривати звʼязки. Епізод перший: «Музейна історія» Петра Руліна - Клековкін, Олександр (Науковий журнал ХУДОЖНЯ КУЛЬТУРА. АКТУАЛЬНІ ПРОБЛЕМИ, 2025)
На тлі все ширшого запозичення театрознавством підходів інших гуманітарних дисциплін (що сприймаються подеколи як вища математика й останній писк театрознавчої науки) базові принципи дослідження історії театру, немов помилки у простих арифметичних діях, постійно нагадують про себе. В Україні серед тих, хто прагнув перевести і сам театр, і театрознавчі дослідження на наукові рейки і заклав основи театральної арифметики, чи не найбільшу роль відіграли Лесь Курбас і Петро Рулін, які, не озираючись на свої і чужі авторитети, прагнули створити не лише нові інституції, а й нові типи інституцій. Здавалося б, спільного між інтересами історика театру, театрознавця, з одного боку, і практика театру, з іншого боку, не надто багато. Насправді, їхні інтереси збігалися: вони спільно опікувалися театральним музеєм, створенням словника театральних термінів і моделі режисерського плану вистави, а головне — дбали про те, щоби, на відміну від емпіричного знання та «емпіричного театру» (Лесь Курбас), було сформовано театральну науку, яку вони окреслювали різними термінами: наука про мистецтво, наука про театр, наука театральна, наука історико-театральна, наука режисерська, наука режисури, наукова історія театру, наукове театрознавство, сценознавство тощо. Принципи доказового театрознавства було представлено Петром Руліним в його концепції театрального музею, один із епізодів якої розглянуто у пропонованій розвідці.